МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
ПОЛТАВСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ ТЕХНІЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
ІМЕНІ ЮРІЯ КОНДРАТЮКА
 ПОЛТАВСЬКА ОБЛАСНА РАДА

СТУДЕНТСЬКА НАУКОВА РОБОТА
на тему
«ПРАЦЕВЛАШТУВАННЯ СТУДЕНТСЬКОЇ МОЛОДІ ТА ВИПУСКНИКІВ ЗАКЛАДІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ»
Виконала:
студентка групи 401-ГД
денної форми навчання
спеціальність 
«Документознавство
та інформаційна діяльність»
Стороженко Л.В.
Науковий керівник:
Трегубенко Г.П.
Старший викладач
секції державного управління 
і права кафедри фінансів
і банківської справи ПолтНТУ

Полтава 2018
ЗМІСТ
ВСТУП
РОЗДІЛ 1 АНАЛІЗ СВІТОВОГО ДОСВІДУ ДЕРЖАВНИХ МЕХАНІЗМІВ ПРАВЦЕВЛАШТУВАННЯ СТУДЕНТСЬКОЇ МОЛОДІ ТА ВИПУСКНИКІВ ЗАКЛАДІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ
1.1.	Український досвід працевлаштування студентської молоді та випускників вищої освіти
1.2.	Зарубіжний досвід працевлаштування студентської молоді та випускників закладів вищої освіти
Висновки до розділу 1
РОЗДІЛ 2 	ПРОПОЗИЦІЇ ЩОДО ПОКРАЩЕННЯ СТАНУ ВІТЧИЗНЯНОГО ДЕРЖАВНОГО ДОКУМЕНТУВАННЯ ПРАЦЕВЛАШТУВАННЯ СТУДЕНТСЬКОЇ МОЛОДІ ТА ВИПУСКНИКІВ ЗАКЛАДІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ
2.1.  Працевлаштування студентської молоді та випускників закладів вищої освіти на всій території України
2.2. Працевлаштування студентської молоді та випускників закладів вищої освіти на території Полтавської області
Висновки до розділу 2
ВИСНОВКИ
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
ДОДАТКИ
ДОДАТОК А
ДОДАТОК Б
ДОДАТОК В

ВСТУП
Передумовою інноваційного розвитку суспільства та становлення сучасної конкурентоздатної економіки України є розширення можливостей для всебічного розвитку та реалізації потенціалу молоді у професійній діяльності. Молодь – потужний людський ресурс, який складає майже тре-тину населення країни. Раціональне використання та збереження цього цінного ресурсу є необхідним для реалізації національних інтересів у контексті розвитку України як демократичної, соціальної держави з розвинутою ринковою економікою. Для молоді характерними є низький рівень адаптованості та вразливість до навколишнього економічного та соціального середовища; підвищені вимоги до престижу роботи та заробітку; висока мобільність; відсутність у більшості попереднього досвіду роботи та чітких уявлень про майбутню професійну діяльність. 
Молодіжний сегмент ринку праці – найбільш проблемна частка загальнонаціонального ринку праці. Пошуки першого робочого місця, невідповідність рівня та якості отриманої освіти професійним обов’язкам, відсутність досвіду роботи, не співмірність запитів молоді та пропозиції роботодавців посилюють напруження на ринку праці. Невирішені проблеми працевлаштування призводять до зростання безробіття серед молоді та зниження рівня життя, спонукають до трудових міграцій, спричиняють втрату мотивації до праці, зміну структури ціннісних орієнтацій й падіння престижності легальної зайнятості. 
Організаційно-правові проблеми працевлаштування та зайнятості молоді давно є предметом дослідження вчених, представників державних установ та неурядових організацій. Фундамент у вирішенні окремих проблем в рамках цього питання заклали такі науковці як Б. Бегичев, О. Голованова, Т. Збрицька, , Д. Карпенко, Є.О. Монастирський. Вагомий внесок у теоретичне розроблення проблем зайнятості молоді зроблений представниками економічної науки О. Абашиною, І. Демченко, М. Долішнім, С. Злупком, В. Кравченко, Е. Лібановою, В. Петюхом, М. Хмелярчук, О. Ягірською; юридичної – О. Коваленко, Ю. Щотовою; соціологічної – Н. Боряз, Н. Черниш. Дослідженню правових проблем працевлаштування молоді присвячено наукові статті В. Венедиктова, О. Зозулі, О. Реус, З. Колесниченко, В.П. Пастухова та інші, розглядають різні питання державного управління зайнятістю молоді крізь призму дослідження теорії та практики соціального становлення і розвитку молоді.
З огляду на це зростає необхідність підвищити захист права на працю молодих людей, інформувати про інноваційні методики у профорієнтації, спонукати до усвідомленого вибору професії й створення ефективних механізмів зайнятості молоді.
Метою роботи є вивчення та аналіз у сфері працевлаштування студентської молоді та випускників закладів вищої освіти на території України та Полтавської області. 
Об’єктом роботи є суспільні відносини у сфері працевлаштування студентської молоді та випускників закладів вищої освіти.
Предметом роботи є державна політика України у сфері працевлаштування молоді та випускників закладів вищої освіти.
Завдання дослідження:
1)	дослідити сутність державної політики у сфері працевлаштування студентської молоді та випускників закладів вищої освіти;
2)	проаналізувати зарубіжний досвід державного регулювання працевлаштування молоді та випускників закладів вищої освіти;
3)	запропонувати можливі шляхи удосконалення державної політики у сфері працевлаштування студентської молоді та випускників закладів вищої освіти (далі ЗВО).
Структура роботи: робота складається зі вступу, двох розділів, висновку, списку використаних джерел, додатків.

РОЗДІЛ 1 АНАЛІЗ СВІТОВОГО ДОСВІДУ ДЕРЖАВНИХ МЕХАНІЗМІВ ПРАВЦЕВЛАШТУВАННЯ СТУДЕНТСЬКОЇ МОЛОДІ ТА ВИПУСКНИКІВ ЗАКЛАДІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ
1.1.	 Український досвід працевлаштування студентської молоді та випускників вищої освіти
Молодь – головна рушійна сила сучасного світу, у руках молодих юнаків і дівчат знаходиться майбутнє нашої суверенної, незалежної, демократичної держави. Водночас молодь є найбільш уразливою та соціально незахищеною категорією населення. Через відсутність достатнього практичного досвіду, правових та професійних знань, а часто і моральної непідготовленості до конкуренції на ринку праці, реалізувати своє право на працю молодим громадянам сьогодні стає дуже складно. 
Працевлаштування молоді – це складний процес, що відображає суспільно-правові відносини між учасниками молодіжного ринку праці, які виникають під час пошуку потрібного робочого місця та влаштування на нього. Відносини працевлаштування виникають у результаті пошуку роботи фізичною особою і, як зазначено в юридичній літературі, становлять єдність трьох взаємопов'язаних, але відносно самостійних правовідносин: 
1)	між органом працевлаштування і громадянином, який звернувся із заявою про влаштування на роботу; 
2)	між органом працевлаштування і організацією, яка потребує кадрів;
3)	між громадянином і організацією, куди він направлений на роботу органом працевлаштування [5].
Вирішальними чинниками під час працевлаштування молоді є: соціальні та професійні орієнтації молоді (соціально-професійний статус; рівень освіти, необхідний для оволодіння професією: сфера діяльності (розумова чи фізична праця) та галузь економіки: конкретна професія; форма власності підприємства чи організації); мотиви професії (самореалізація та прояв здібностей; матеріальна забезпеченість; престиж та кар’єра; спілкування (робота в колективі, стосунки з клієнтами); зміст праці (інтерес до професії, творчий характер, результат праці, самостійність рішення; удосконалення навичок, умови праці, суспільна користь); економічні орієнтації (оцінка соціально-економічних процесів у суспільстві та матеріального статусу родини, ставлення до багатства безробіття, соціального розшарування суспільства; уявлення про наявні в суспільстві способи досягнення багатства тощо) та багато інших [31].
У законодавстві України перебачено багато різних шляхів допомоги молоді у працевлаштуванні. Так, 15 грудня 1992 року Верховна Рада України прийняла Декларацію "Про загальні засади державної молодіжної політики в Україні" [25], а 5 лютого 1993 року Закон України "Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні"[33], яким визначаються загальні засади створення організаційних, соціально-економічних, політико-правових умов соціального становлення та розвитку молоді, основні напрями реалізації державної молодіжної політики в Україні.
Квота робочих місць для працевлаштування молоді визначається місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в межах, встановлених Законом України "Про зайнятість населення"[26]. Працевлаштування молоді з інвалідністю здійснюється в межах нормативів робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, визначених згідно із Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні"[30].
Водночас, у разі відмови в прийомі на роботу молодих громадян у межах встановленої квоти з підприємств, установ та організацій стягується штраф у п’ятдесяти кратному розмірі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян за кожну таку відмову. Ці кошти спрямовуються до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття і використовуються для надання роботодавцям дотацій на створення додаткових робочих місць для молоді та її професійну підготовку і перепідготовку.
Державна служба зайнятості [1] разом з органами виконавчої влади, центрами соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді надає учням, студентам та аспірантам денної форми навчання допомогу в працевлаштуванні у поза навчальний час та інформує про наявність вільних робочих місць (вакантних посад), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів. Але на жаль, більшість не громадян не звертаються до служби зайнятості у пошуках роботи, спираються лише на власне свої сили (Див. Рис. 1.1).

Рис. 1.1 – Хто шукає роботу за допомогою Державного центру зайнятості (%)

Держава гарантує надання роботи за фахом на період не менше трьох років молодим спеціалістам - випускникам державних професійно-технічних та вищих навчальних закладів, потреба в яких була визначена державним замовленням та гарантує молодим громадянам рівне з іншими громадянами право на освіту.
Так, молоді громадяни можуть одержувати за рахунок коштів державного чи місцевих бюджетів пільгові довгострокові кредити для здобуття освіти у вищих навчальних закладах за різними формами навчання, незалежно від форм власності, що діють на території України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 червня 2003 року № 916 затверджено «Порядок надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти» [24].
Відповідно до пункту 1 цього Порядку цільовий пільговий державний кредит для здобуття вищої освіти за денною, вечірньою та заочною формою навчання у вищих навчальних закладах незалежно від форми власності можуть одержати молоді громадяни України віком до 28 років, які успішно склали вступні іспити або навчаються на будь-якому курсі вищого навчального закладу.
Крім цього, держава підвищує і розміри допомоги сім'ям на неповнолітніх дітей, стипендій та інших видів матеріального забезпечення молоді, яка отримує професійно-технічну, вищу освіту у відповідних навчальних закладах.
Зокрема, для студентів денної форми навчання загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладів державою гарантуються протягом року пільги на проїзд по території України залізничним, водним, автомобільним, міським (крім таксі) транспортом (стаття 9 вищезгаданого Закону).
Також слід зазначити, що відповідно до статті 22 Закону України "Про пріоритетність соціального розвитку села та агропромислового комплексу в народному господарстві" [32] в усіх вищих навчальних закладах (університетах, інститутах), коледжах, технікумах тощо встановлюється квота прийому сільської молоді, яка є обов'язковою для виконання.
Також для сприяння пріоритетним напрямам розвитку суспільства та з метою заохочення молоді до активної роботи у відповідних галузях держава встановлює заохочувальні стипендії та визначає інші форми підтримки молоді згідно із законодавством.
Так, Постановами Верховної Ради України від 16 березня 2007 року № 774-V встановлено іменні стипендії Верховної Ради України для найталановитіших молодих учених, від 16 березня 2007 року № 775-V засновано Премію Верховної Ради України найталановитішим молодим ученим в галузі фундаментальних і прикладних досліджень та науково-технічних розробок, а постановами Кабінету Міністрів України від 16 серпня 1994 року № 560 засновані стипендії Кабінету Міністрів України для молодих учених, від 23 серпня 1994 року № 582 - стипендії Президента України для молодих учених.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» та листів МОНМС про його виконання передбачено: впровадження у ЗВО навчального курсу з питання формування у студентів практичних навичок працевлаштування в умовах ринкової економіки; створення з 1 січня 2011 р. у складі ЗВО підрозділів сприяння працевлаштуванню студентів і випускників, основними завданнями яких стане: проведення постійного аналізу попиту і пропонування на ринку праці фахівців, підготовку яких здійснює ЗВО; налагодження співпраці з державною службою зайнятості, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності, які можуть бути потенційними роботодавцями для випускників і студентів; інформування випускників і студентів ЗВО про вакантні місця на підприємствах, в установах та організаціях, що відповідають їх фаховій підготовці (спеціальності);подання державній службі зайнятості за місцем проживання випускника, у якого питання працевлаштування залишається невирішеним, відомостей про нього та здійснення разом з державною службою зайнятості заходів щодо пошуку першого робочого місця.
Крім того, на законодавчому рівні з метою оптимального узгодження реальних потреб ринку праці та ринку освітніх послуг забезпечена координація дій між центральними та місцевими органами виконавчої влади, службами зайнятості, вищими навчальними закладами та роботодавцями. Також буде розроблене програмне забезпечення щодо автоматизованого збору інформацій ЗВО про працевлаштування випускників. 
І на сам кінець, держава здійснює підтримку підприємницької діяльності молоді шляхом:
1) формування державних механізмів підтримки молодіжного підприємництва;
2) реалізації заходів матеріально-технічної та фінансової підтримки діяльності молодіжних навчальних підприємств, бізнес-інкубаторів, навчально-ділових центрів, комерційних організацій.
3) підтримки молодіжних неурядових організацій в реалізації бізнес-ідей та молодіжного підприємництва через стимулювання їхніх ініціатив.
Отже, молодь є важливою складовою сучасного українського суспільства, носієм інтелектуального потенціалу, визначальним фактором соціально-економічного прогресу. З перших років незалежності України молодіжна політика стала одним з найважливіших напрямів діяльності органів державної влади.

1.2.	 Зарубіжний досвід працевлаштування студентської молоді та випускників закладів вищої освіти
В європейських державах активізується робота стосовно приведення системи професійної освіти у відповідність із потребами регіональних ринків праці. З цією метою використовуються інституційні інструменти, які координують спільну діяльність між сферами освіти та зайнятістю. Створюються та розвиваються різні представницькі органи (на державному, регіональному, місцевому рівнях; на рівні навчальних закладів та підприємств), до яких входять усі зацікавлені сторони. Прикладами таких органів є Наглядові ради при навчальних закладах, фондах, а також консультативні органи при міністерствах освіти. Вони особливо плідно працюють за умови існування сильних організацій роботодавців (Economic Chamber в Німеччині, Country Enterprise Boards (CEBs) в Ірландії). У Великобританії діють Галузеві Ради з розвитку професійних умінь (SSC). Їх діяльність регулюється Асоціацією щодо формування професійних умінь для галузей. До функцій Рад входить розробка рекомендацій з удосконалення програм професійної підготовки спеціалістів, розробка вимог до системи "учнівства", кваліфікаційних стандартів. Роботодавці активно працюють у цих радах, беручи участь у сертифікації кваліфікацій випускників. Часто процедури оцінки якості профпідготовки відбуваються безпосередньо на робочих місцях, де проходять виробничу практику студенти.
Слід відмітити, що професійна освіта Великобританії перебуває в компетенції двох міністерств: Міністерства освіти і науки й Міністерства зайнятості. Однак контроль за нею здійснює Національна Рада з професійних кваліфікацій NCVQ. Основними цілями її роботи є: підвищення кваліфікації всіх працюючих у Великобританії; побудова кваліфікацій з урахуванням вимог конкретних робочих місць; створення простої, але ефективної системи кваліфікації; гарантії якості і уніфікації системи контролю якості; зближення і взаємопроникнення загальноосвітніх і професійних кваліфікацій. Національною Радою було визначено одинадцять галузей професійної діяльності, у кожній з яких було уведено п’ять рівнів кваліфікацій [3].
У Великобританії діє близько 150 організацій, до компетенції яких входить сертифікація відповідних професійних кваліфікацій. Вони є незалежними недержавними структурами, частина з них має статус промислових освітніх організацій. Основними розробниками кожної кваліфікації є представники промисловості, профспілки, держава. Навчальний заклад, що має сертифікат від відповідної організації, сам визначає вид, тривалість і місце навчання, насамперед, виробничого. Зміст будь-якої професійної кваліфікації розбито на модулі, кожен з яких складається з професійних знань і навичок, критеріїв оцінки (відповідності стандарту), ступеня широти, гнучкості, переносу знань і навичок.
У Нідерландах організовано Національні організації професійної освіти та навчання (National Bodies - недержавні некомерційні організації), що забезпечують узгодження вимог роботодавців до якості професійної освіти. Вони формуються із представників системи освіти, промисловості, бізнесу та конфедерації профспілок. Більше 20-ти Національних організацій професійної освіти і навчання об’єднані в Асоціацію "СОLO". Вона являє собою асоціацію державних методичних центрів з проблем професійної освіти, навчання і ринку праці та виконує функції координації діяльності Національних організацій (за профілями). Крім того, Асоціація здійснює нагляд за дотриманням законодавства у сфері атестації, займається визначенням структури кваліфікацій, змісту професійної освіти, проводить переговори з Міністерством освіти, сприяючи розвитку співробітництва із врахуванням інтересів усіх сторін [13]. 
В Іспанії державна політика спрямована на підвищення ефективності професійної освіти і навчання на регіональному рівні, узгодження її з потребами розвитку економіки в автономіях. У цій країні створено Національний інститут кваліфікацій, який аналізує стан ринку праці, а отримані дані використовує під час розроблення професійних кваліфікацій, забезпечує їх апробацію, здійснює методологічні дослідження чинних професійних кваліфікацій тощо.
У Болгарії програмно-цільовий механізм взаємодії освіти та ринку праці спрямований на врегулювання пропозиції та попиту на робочу силу. З цією метою розроблено програму "Розвиток трудових ресурсів", яка реалізується за сприяння Європейського Союзу, фінансовий внесок якого становить 22%. На мікрорівні (між навчальним закладом і підприємством) ці контакти можуть носити як постійний, так і тимчасовий характер, за яких відбувається обмін інформацією про вакансії, вносяться пропозиції щодо змін кваліфікаційних вимог зі сторони роботодавців; про нові спеціальності, наукові розробки – зі сторони навчальних закладів [15].
Німецький досвід "учнівства" (дуальна система професійної освіти – паралельна підготовка робочих кадрів у професійних школах і на виробництві) також базується на спільній роботі міністерств освіти окремих земель з Торгово-промисловими палатами, які представляють інтереси роботодавців. Ця система передбачає механізми спільного прийняття рішень стосовно змісту програм, чіткої та прозорої схеми фінансування. Витрати на утримання навчальних закладів бере на себе держава, а навчання професійних практичних навичок фінансує бізнес. Використання дуальної системи знижує ймовірність структурних дисбалансів на ринку праці й збільшує практичну спрямованість процесу навчання. Серед інших переваг такої системи підготовки є посилена мотивація учнів до освоєння професії, набуття практичних навичок високої якості, розвиток самостійності та відповідальності. Ця система підготовки дає можливість не тільки гнучко й оперативно реагувати на зміни до вимог стосовно професійно-кваліфікаційної структури підготовки кадрів, а й ефективніше використовувати трудові ресурси країни. 
Ще одним варіантом первинної професіоналізації молоді у Німеччині є модель "трудового року", коли випускник закладу середньої освіти рік може брати участь у певних соціальних проектах (екологічних, освітніх, культурних), отримуючи за це символічну плату. Держава або церковні фонди компенсують витрати на житло, харчування. У ході "трудового року" молода людина визначається із своєю майбутньою професійною діяльністю, при цьому набуваючи трудових навичок і  ключових професійних компетенцій. Вступаючи до центрів професійної освіти (аналогічні українським професійно-технічним навчальним закладам), студент конкретну спеціальність обирає на другому курсі, а на першому - ознайомлюється з тими професіями, за якими здійснюється підготовка у даному закладі. Така схема наближує освіту до запитів ринку праці, а також сприяє подальшому перенавчанню [28].
У Німеччині повноваження органів управління у сфері професійної підготовки кадрів розподілені таким чином, що діяльність професійних навчальних закладів контролює уряд земель, з бюджетів яких виділяються засоби на їх утримання. Відповідальність за виробниче навчання покладена на федеральний уряд, контрольні функції здійснюють також торгово-промислові та ремісничі палати. Зміст навчальних планів професійних шкіл централізовано не регламентується. Основні положення, що стосуються виробничого навчання, уніфіковані й регламентуються федеральним законом про професійну підготовку.
Отже, методи прямого фінансування доповнюються непрямим стимулюванням внутрішньовиробничої підготовки шляхом проведення диференційованої податкової політики. У Великобританії та Франції використовується ефективна податкової схема стимулювання підприємств, які здійснюють професійне навчання: "податок + дотація". Вона передбачає встановлення фіксованого податку на професійне навчання кадрів на виробництві від загального фонду заробітної плати підприємства. Сума витрат на професійне навчання повертається державою за поданням рахунків. Якщо підприємство виділить на підготовку кадрів менше коштів, ніж передбачено фіксованим податком, то різниця йде в бюджет. 
Одним із джерел поповнення державних коштів на професійну підготовку є кошти самих підприємств (відрахування на підготовку та підвищення кваліфікації кадрів від 2 до 10% від фонду заробітної плати є на підприємствах Франції, Великобританії, Італії). 
На сьогодні більшість країн Європи усвідомили, що треба почати інвестувати в молодих людей і допомагати їм отримувати роботу та освіту, адже вони в майбутньому стануть частиною їхньої економіки та їхнього суспільства. 

Висновки до розділу 1
Конституція України проголосила право кожного на працю і встановила умови для його реалізації. У сучасний період розбудови правової держави в Україні проблеми працевлаштування молоді є вкрай актуальним. Труднощі полягають сьогодні не стільки у відсутності робочих місць, як у нездатності держави, роботодавців та самих молодих спеціалістів знайти спільну мову. Роботодавці або уповноважені ними органи не хочуть надавати роботу початківцям, мотивуючи це відсутністю у них досвіду. Невирішені проблеми працевлаштування молоді призводять до зростання безробіття та зниження рівня життя.
В країнах Європи використовується такий важіль працевлаштування молоді, як створення тимчасових робочих місць для випускників професійних навчальних закладів. Держава стимулює підприємців до працевлаштування молоді при виконанні ряду умов, до яких належить, перш за все, укладання з ними трудової угоди; укладання тристоронніх угод щодо перенавчання молоді. За умови наявності у молоді необхідного обсягу знань, ряд східноєвропейських країн можуть надавати дотації випускникам навчальних закладів для відкриття власної справи.
Основними рисами європейської моделі взаємодії освіти і ринку праці є: формування єдиного механізму забезпечення співпраці між даними сферами на засадах соціального партнерства за активного сприяння держави, що закріплені на законодавчому рівні, входять в обов’язки окремих інституцій, мають належне фінансування з різних джерел, несуть спільну відповідальність за формування майбутнього європейського співтовариства.
Оскільки в Україні ще існує багато недоліків особливо пов’язаних із зайнятістю молоді, слід враховувати позитивний досвід зарубіжних країн.

РОЗДІЛ 2 	ПРОПОЗИЦІЇ ЩОДО ПОКРАЩЕННЯ СТАНУ ВІТЧИЗНЯНОГО ДЕРЖАВНОГО ДОКУМЕНТУВАННЯ ПРАЦЕВЛАШТУВАННЯ СТУДЕНТСЬКОЇ МОЛОДІ ТА ВИПУСКНИКІВ ЗАКЛАДІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ
2.1.  Працевлаштування студентської молоді та випускників закладів вищої освіти на всій території України
У Західній Європі та США кількість тих, хто навчається у професійно-технічних  закладах переважає або дорівнює кількості студентів вишів. В Україні ж співвідношення є протилежним: молодь радше вступає у будь-який виш, аніж отримує професію у закладі професійно-технічної (середньої спеціальної) освіти. Охоплення молоді вищою освітою становить аж 80 % за даними Державної служби зайнятості. Але на жаль це досить поширений міф. Ця плутанина виходить з того, ці дані показують рівень освіти від 5 до 8 відповідно до Міжнародної стандартної класифікації освіти (ISCED). Ця освітня категорія англійською позначається як «tertiary education», що, як і «higher education» (власне університетська освіта), перекладається українською як «вища освіта». Це, зі свого боку, є джерелом плутанини, адже категорія «tertiary education» насправді містить будь-які освітні програми після закінчення школи, що не обов’язково передбачають закінчення університету. Зокрема рівень 5 за класифікацією ISCED – це короткі програми, орієнтовані на працевлаштування, що готують випускників до вступу на ринок праці [20].  З цього виходить, якщо копнути трохи глибше й подивитися на громадян, які перебувають на обліку у службі зайнятості, з них лише 45% мають вищу освіту (стан на початок 2018 року). Не будемо заперечувати, що частка загального населення з вищою освітою постійно зростає, проте вона досі не досягла більшості чи навіть половини населення [17].
Проте застарілість мережі закладів, пристосованої ще до радянської мережі підприємств, та матеріально-технічної бази, відсутність їх автономії, нездатність студентів після випуску знайти роботу за професією. Ці фактори  присутні як у вищій, так і у професійній освіті, що призводить до незабезпечення переходу молоді до дорослого життя та конкуренції на ринку праці.
Водночас крім зазначених чинників (які стосуються саме втручання на рівні держави), основними причинами молодіжного безробіття також можна вважати є невірно обрана спеціальність, відсутність досвіду роботи та завищені вимоги молоді до майбутнього місця роботи. 
Ця тенденція походить з того, що в більшості випадків батьки бажаючи кращої долі своїм дітям відправляють їх на навчання на престижні професії (на їхню думку); дитина сама ще не усвідомлює, чим би хотіла в подальшому займатися; вплив друзів, знайомих на вибір професії; висвітлення в ЗМІ повідомлення про престижність професій тощо. Для прикладу наведемо таблицю ТОП10 популярних професій серед випускників шкіл (Див. рис.1).

Рис. 2.1 – ТОП10 популярних професій

Як бачимо вступники уже традиційно хочуть вступати на «Філологія», «Право», «Менеджмент», однак зовсім не хочуть вступати на певні технічні спеціальності, які затребувані на ринку праці. Це пов’язано з тим, що в сучасному суспільстві склалася тенденція ділити професії на престижні та непрестижні.
Крім цього проблему безробіття загострюють надзвичайно низькі заробітні плати, які пропонуються українцю на початку кар’єрного шляху. Невисока платня, відсутність перспектив та підтримки – усе це значно звужує можливості сучасної молоді. Якщо брати за приклад інші країни, у нас сама найнижча мінімальна заробітна плата (Див. рис.2). Відповідно при закінченні вищого навчального закладу, саме таку платню отримують студенти [17].

Рис. 2.2 – Мінімальна заробітна плата на 2018 рік, грн/міс

Іншою проблемою є мотивація працевлаштування випускників. Аналіз трудової орієнтації випускників професійних навчальних закладів показав, що майже дві третини випускників за 2-3 місяці до закінчення навчання не знають свого майбутнього місця роботи. Тобто, навчальні заклади готують певним чином неконкурентоспроможну на ринку праці робочу силу, тобто майбутніх безробітних, витрачаючи на це значні кошти внаслідок не сформованості механізму реалізації мотивів. 
Це пов’язано з тим, що випускники шкіл з повною середньою освітою дещо переоцінюють свої можливості щодо продовження навчання й отримання бажаної професії, оскільки часто реалії сьогодення не збігаються зі сподіваннями молодого покоління. 
Тому дуже важливо з шкільного віку проводити профорієнтаційну роботу, адже завдяки таким заходам діти багато дізнаються про професії, замислюються про своє майбутнє, дізнаються, які професії користуються найбільшим попитом, в ігровій формі долучаються до знань, які в подальшому допоможуть знайти своє справжнє покликання.
Проблем з працевлаштування студентської молоді та випускників закладів вищої освіти існує досить багато, просто вони поділяються на менш та більш важливі, вище ми просто розглянули лише деякі із них. Вони обумовлені певними особливостями соціального стану і трудової поведінки.
Держава представила варіанти розв’язання даних проблем в розпорядженні Кабінету Міністрів України «Про схвалення Концепції Державної цільової соціальної програми «Молодь України» на 2016-2020 роки» №1018-р від 30.09.2015 року [35], а саме:
1)	профорієнтація;
2)	молодіжне підприємництво;
3)	волонтер;
4)	сприяння зайнятості.
Зазначені напрями перекликаються з дослідженим закордонним досвідом подолання молодіжного безробіття, проте є досить широкими та потребують конкретизації та розсегментування, а також реалізацію підпрограм в рамках даної великої програми. Українському уряду також варто приділити увагу соціального партнерства вищої освіти з роботодавцями. Деякі компанії вже працюють у даному напрямі, наприклад, швейцарська корпорація «Nestle», яка реалізовує ініціативу з працевлаштування молоді. Метою цієї програми є допомога молодим людям віком до 30 років по всій Європі у працевлаштуванні та професійній підготовці. В Україні компанія започаткувала програму «Готовність до роботи», в рамках якої проводить заходи профорієнтації у школах і коледжах. Програма пропонує молодим людям допомогу щодо проходження співбесіди при працевлаштуванні, дає поради стосовно того, як поліпшити своє резюме і вийти на ринок праці.
Крім цього основними заходами, які повинні проводитися для зменшення безробіття серед молоді, мають бути агітаційна та просвітницька робота. Для цього необхідно створити Молодіжну біржу праці, розробляти проекти орієнтовані на фінансування активних заходів сприяння зайнятості серед молоді, проводити дослідження з метою визначення спеціальностей, професійних навиків та рівня кваліфікації, якими повинні володіти випускники тощо [35].
У Великобританії та Франції використовується ефективна податкової схема стимулювання підприємств, які здійснюють професійне навчання: "податок + дотація". Вона передбачає встановлення фіксованого податку на професійне навчання кадрів на виробництві від загального фонду заробітної плати підприємства. Сума витрат на професійне навчання повертається державою за поданням рахунків. Якщо підприємство виділить на підготовку кадрів менше коштів, ніж передбачено фіксованим податком, то різниця йде в бюджет. Зазначену схему стимулювання можна використати й в Україні.
Одним з джерел поповнення державних коштів на професійну підготовку є кошти самих підприємств (відрахування на підготовку та підвищення кваліфікації кадрів від 2 до 10% від фонду заробітної плати є на підприємствах Франції, Великобританії, Італії). В Україні теж законодавчо встановлено, що платник податку на прибуток підприємства може включати до валових витрат виробництва за звітний  період витрати на професійну підготовку, але їх розмір нині в кілька разів менший, порівняно з коштами, які вкладаються розвиненими країнами. Таким чином, через державні органи йде перерозподіл витрат на користь підприємств, які здійснюють прийом та навчання молоді. Тому потрібно підвищити розмір витрат на професійну підготовку.
Крім цього Україні нарешті треба прийняти закон «Про професійну освіту», який зробить можливою кооперацію бізнесу та освітніх закладів. Цей закон робить можливим створенням від 50 до 100 регіональних багатопрофільних центрів професійної освіти по всій країні, та нарешті приведе професійну освіту в Україні у відповідність до закону «Про освіту».
Отже, існує досить багато проблем у сфері працевлаштування молоді, так і шляхів їх подолання. Проблема полягає не лише у тому, як знайти певний шлях подолання тієї чи іншої проблеми – а саме розуміння того, чи ми зможемо це втілити у життя і хто їх втілить. Адже якщо ми цього не розуміємо, ці думки так і залишаться лише на папері.  

2.2. Працевлаштування студентської молоді та випускників закладів вищої освіти на території Полтавської області
Питання ринку праці надзвичайно важливе для Полтавської області, однак воно тісно пов’язане з рівнем економічного зростання області. Крім цього, воно так само нерозривно пов’язане з усією системою працевлаштування в Україні. Тому що неможливо замінити одну деталь, у системі давно застарілого механізму на нову і думати що вона запрацює. Треба змінювати усю систему відразу. І тільки тоді можна сподіватися на краще майбутнє нашої молоді.
Щоб дійсно впровадити  дієві шляхи по викоріненню безробіття молоді, потрібно починати із законодавства. Саме там ховаються найбільш важливі прогалини у всій сфері працевлаштування. В Полтавській області існують ті ж самі проблеми працевлаштування молоді, що і у інших областях. В деяких регіонах ситуація гірше ніж у нас (Див. Рис. 2.3).

Рис. 2.3 – Стан безробіття на території України [17]

Назвемо п’ять найбільш помітних недоліків працевлаштування молоді: 
1.	Тіньова економіка.  У Полтавській області найбільше нелегальних працівників задіяно в будівництві, сільському господарстві, торгівлі, транспорті, наданні послуг та громадського харчування. Це пов’язано з тим, що існуюча податкова система не дає можливості більшості підприємств малого і середнього бізнесу офіційно працевлаштовувати своїх співробітників.
2.	Пошук роботи за фахом. На даний момент випускнику вищого навчального закладу дійсно важко знайти роботу за фахом. Тому що, проаналізувавши сайт robota.ua [] на даний момент у м. Полтава знайдено 848 вакансій для працевлаштування. Але більшість з них зі сфери торгівля, робочі спеціальності (персонал для дому), готелі (ресторани, кафе), адміністративний персонал (водії, кур’єри), продажі (клієнт-менеджмент). Відповідно є робота і у інших сферах, але кількість вакантних місць досить мала (Див. Рис. 2.4).

Рис. 2.4 – Співвідношення кількості безробітних до кількості вільних вакансій [19]

3.	Зловживання роботодавцями випробувальним терміном. Існує досить багато прикладів, коли молоді люди влаштовуються на роботу і їм встановлюють випробувальний термін. В більшості випадків цей час, навіть не оплачується, хоча згідно закону України «Про оплату праці» [29] – повинен. Після закінчення випробувального терміну, їх просто звільняють. Навіть не пояснюючи причину. Говорять лише стандартну фразу «На жаль, Ви нам не підходите». І так за схемою, підприємство або будь-яка інша організація має безкоштовну робочу силу. 
4.	Низька заробітна плата. Звісно ні для кого не новина, що після закінчення у вищому навчальному закладі Ви можете і не сподіватися отримати відразу високу заробітну плату. В більшості випадків, вона буде мінімальною. З цього випливає, як молодій людині яка в майбутньому захоче створити сім’ю, забезпечити усім необхідним себе і свою родину, працюючи за таку мізерну платню. При цьому ціни на нерухомість [Додаток В] кожен рік лише зростають, а заробітні плати залишаються майже на місці. 
5.	Хронічне сільське безробіття. У більшості сіл Полтавської області не має роботи. Ферми уже давно не активні, автобуси не ходять, дороги давно не ремонтувалися, та що там говорити їх там не має. Відповідно ніхто із підприємців не захоче там відкривати свою справу, бо елементарно не буде як доставляти сировину, товари тощо. Хоча Держбюджетом України передбачено виділення коштів на сільські ради для ремонту доріг, робиться усе – крім доріг. Це пов’язано з тим, що ніхто не контролює куди саме йдуть кошти, які виділені державою на органи влади в  областях.
Цей список можна продовжувати без кінця, ми навели лише деякі основні на нашу думку. Розглянувши вище зазначені недоліки, відповідно нам потрібно знайти шляхи їх усунення. 
В Полтавській області активно ведеться робота спрямована на усунення цих недоліків. Це висвітлено у «Програма зайнятості населення Полтавської області на 2018-2020 роки» [Додаток А].
Окремо хочемо доповнити, висвітлені шляхи усунення недоліків працевлаштування студентської молоді та випускників закладів вищої освіти, а саме:
1)	активізувати процеси підтримки ініціатив молоді щодо професійної підготовки та працевлаштування;
2)	заохочення молоді до активного пошуку роботи й отримання спеціальності або професії, що користується попитом на ринку праці;
3)	проводити дослідження з метою визначення спеціальностей, професійних навиків та рівня кваліфікації, якими повинні володіти випускники;
4)	розробити механізм пропагування серед студентів роботи за сумісництвом у вільний від навчання час;
5)	 влаштовувати інформативні й навчальні семінари та тренінги щодо можливостей працевлаштування, активізації власних зусиль у вирішенні проблем зайнятості та підвищенні самооцінки;
6)	організовувати зустрічі з роботодавцями та колишніми безробітними, які успішно знайшли роботу чи заснували власний бізнес;
7)	запровадити в програмах навчальних закладів курси з техніки пошуку роботи та факультативні заняття з організації власної справи тощо.
Отже, зрозуміло що система заходів щодо працевлаштування студентської молоді та випускників закладів вищої освіти не обмежується наведеним, існує багато можливостей для творчого пошуку шляхів виходу зі складної ситуації, що склалася зараз на ринку праці, але у будь-якому разі тільки комплексний підхід до розв’язання проблеми дозволить досягти певних позитивних зрушень у даній сфері.

Висновки до розділу 2
Проаналізувавши проблеми та шляхи вирішення працевлаштування студентської молоді та випускників вищих навчальних закладів як загалом по Україні, так і в Полтавській області можна дійти такого висновку:
1.	Недоліки: відсутність державних гарантій щодо забезпечення молодих спеціалістів робочими місцями; невиконання вимог законодавства щодо укладання письмового трудового договору; не достатнє сприяння держави створенню «молодіжних центрів праці» та забезпечення їх ресурсами з метою їх продуктивного функціонування тощо;
2.	Шляхи їх вирішення: влаштовувати інформативні й навчальні семінари та тренінги щодо можливостей працевлаштування, активізації власних зусиль у вирішенні проблем зайнятості та підвищенні самооцінки; проводити навчання з техніки пошуку роботи, складання резюме та самопрезентації; розповсюдження проблем щодо проблем зайнятості тощо.

ВИСНОВКИ
Сучасний стан економіки країни стимулює дослідження найбільш важливої проблеми подальшого розвитку виробничих сил через призму такого загрозливого соціального явища, як безробіття. Рівень безробіття не тільки відображає стан економічної системи в цілому, але й ступінь консолідації всіх політичних сил суспільства в єдиному напрямі, який здатний забезпечити соціальний прогрес і гуманізацію усіх сторін суспільного життя. Зниження безробіття серед молоді є основним викликом у багатьох країнах Європи, особливо після останнього економічного спаду. Бізнес-середовище постійно змінюється під впливом різних факторів, не тільки зазначеного економічного, але й також соціо-культурного, технологічного та стрімких глобалізаційних процесів. У той час як компанії повідомляють, що не можуть знайти потрібних людей, мільйони людей не можуть знайти роботу. Особливо дане явище характерне для молоді, а пошук шляхів для подолання їх безробіття залишається недостатньо активними.
Можна сформувати, кілька причин, чому попит на молодіжну працю може бути низьким: молодь, як правило, найбільш постраждала від економічної кризи, оскільки компанії менш охоче здатні відпускати працівників з тривалим перебуванням на посаді; навіть у звичайних економічних умовах роботодавці можуть віддати перевагу найму більш досвідчених працівників, зокрема, якщо попередні місця роботи дозволяють роботодавцям краще розрізняти працівників середньої та високої кваліфікації; за наявності конкретного людського капіталу, фірми менш охочі взяти на роботу молодь та інвестувати в дорогоцінне навчання, якщо існує висока ймовірність того, що молодь вийде з фірми без відшкодування цих початкових інвестицій.
Дослідження показали наявність в системі вищої освіти негативних процесів, які і стали причиною дисбалансу між попитом ринку праці та якістю вищої освіти. Стратегічним інвестором вищої школи в Україні виявилися батьки, котрі фінансують освіту своїх дітей. В результаті останнім часом значно зріс контингент студентів ЗВO, що вплинуло на забезпечення якості вищої освіти. 
В силу зростання кількості випускників виникла проблема працевлаштування. Досвід зарубіжних країн свідчить, що реалізація стратегії підвищення якості вищої освіти можлива тільки на підставі соціального партнерства вищої освіти з роботодавцями. У цих умовах можна вирішити проблеми працевлаштування випускників та забезпечити різні види економічної діяльності кваліфікованими кадрами, а головне створити умови для інноваційного розвитку. 
З урахуванням стратифікації регіональних мереж вищих навчальних закладів за потенціалом, обмеженості структури і обсягів підготовки має місце процес міжрегіональної міграції молоді, викликаний освітнім фактором. У зв’язку з цим можна виділити дві групи регіонів: реципієнти і донори. У регіонів-реципієнтів кращі умови для формування контингенту студентів. Характерно, що зворотна міграція дуже незначна. У більш вигідних умовах в такому формуванні знаходяться Київ, Харківська, Львівська, Одеська та Дніпропетровська області. 
Поряд з процесами, які відбуваються в системі вищої освіти, формується і специфічний ринок праці. Зараз переважає самостійне працевлаштування випускників, що дає можливість роботодавцям диктувати свої вимоги і умови соціального захисту, надавати робочі місця не за фахом. За нашими оцінками, на ринку праці домінує екстенсивний підхід використання робочої сили. 
Проблеми, що потребують розв’язання в сфері молодіжного безробіття в Україні визначені в розпорядженні Кабінету Міністрів України «Про схвалення Концепції Державної цільової соціальної програми «Молодь України» на 2016-2020 роки» № 1018-р від 30.09.2015. Серед них: відсутність у молоді мотивів та навичок до самостійного отримання знань; низький рівень зайнятості молоді на ринку праці за обраною професією та практичних вмінь і навичок молодих фахівців; складність та тривалість переходу молоді від навчання до стабільної та задовільної роботи; повільні темпи розвитку підприємництва серед молоді; недостатнє набуття молодими людьми знань, умінь та навичок поза системою освіти з метою підвищення конкурентоспроможності молоді на ринку праці; низький рівень професійної орієнтації молоді. 
Варіанти розв’язання проблеми, який пропонує держава це підвищення рівня доступу молоді до якісної освіти та працевлаштування на перше робоче місце. Пріоритет зайнятості молоді, визначений в програмі, направлений на створення умов та здійснення заходів, спрямованих на працевлаштування молоді (забезпечення первинної і вторинної зайнятості та самозайнятості молоді). Пріоритет планується реалізувати за чотирма напрямами: 
Напрям 1: Профорієнтація. Метою є спрямування професійних інтересів молоді за формулою: інформування – навчання – тестування – залучення, формування усвідомлених мотивів вибору певного виду діяльності, що забезпечить задоволення матеріальних і духовних потреб молоді. 
Напрям 2: Молодіжне підприємництво. Напрям має сприяти розвитку молодіжного підприємництва, самозайнятості та ефективного просування молодих людей у підприємницькому середовищі. 
Напрям 3: Волонтер. Мета: проведення заходів, спрямованих на залучення молоді до волонтерської діяльності. 
Напрям 4: Сприяння зайнятості. Передбачається стажування на робочих місцях та залучення до суспільно значущої діяльності як способу забезпечення вторинної зайнятості. 
Зазначені напрями перекликаються з дослідженим закордонним досвідом подолання молодіжного безробіття, проте є досить широкими та потребують конкретизації та розсегментування, а також реалізацію підпрограм в рамках даної великої програми. Українському уряду також варто приділити увагу соціального партнерства вищої освіти з роботодавцями, про що було зазначено раніше. Деякі компанії вже працюють у даному напрямі, наприклад, швейцарська корпорація «Nestlе», яка реалізовує ініціативу з працевлаштування молоді. Метою цієї програми є допомога молодим людям віком до 30 років по всій Європі у працевлаштуванні та професійній підготовці. В Україні компанія започаткувала програму «Готовність до роботи», в рамках якої проводить заходи профорієнтації у школах і коледжах. Програма пропонує молодим людям допомогу щодо проходження інтерв'ю при працевлаштуванні, дає поради стосовно того, як поліпшити своє резюме і вийти на ринок праці.
Отже, дослідження закордонного досвіду подолання безробіття на молодіжному ринку праці дозволило визначити, що загальним орієнтиром розвитку служб зайнятості розвинених країн є принцип активації. Даний принцип передбачає запровадження механізмів стимулювання й підвищення мотивації до зайнятості та забезпечення кращих можливостей шукачам роботи. Його ключовими елементами є підсилення спроможності безробітного стати до роботи, стимулювання активнішого включення до пошуку роботи, а також формування мотивації до ефективної зайнятості замість орієнтації на отримання допомоги по безробіттю. При цьому, забезпечення активації безробітних та економічно неактивного населення стає ключовим завданням для урядів, державних служб зайнятості та соціальних партнерів на всіх рівнях. Направленості роботи українського уряду з питань подолання молодіжного безробіття у порівнянні з досвідом ринків праці інших країн мають схожі орієнтири, а тому можуть бути конкретизовані та реалізовані з використанням іноземного досвіду. Зокрема у таких напрямах: збільшення якісних цільових контактів безробітних зі спеціалістами служби зайнятості та роботодавцями; підвищення рівня мобільності та обміну студентами; практика індивідуальних планів дій щодо пошуку роботи та працевлаштування.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1.	Державна служба зайнятості [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://www.dcz.gov.ua
2.	Закон України «Про зайнятість населення» // Відомості ВерховноїРади (ВВР), № 5067-VI (5067-17) від 05.07.2012р.
3.	Зарубіжний досвід реалізації державної програми зайнятості. [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://www.osvita-plaza.in.ua/publ/zarubizhnij_dosvid_realizaciji_derzhavnoji_programi_zajnjatosti/394-1-0-39085
4.	Інтернет-медіа-портал державної служби зайнятості «Труд» [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://www.trud.gov.ua/control/ru/index#typeSearch=1&startPos=0.
5.	Кодекс законів про працю [Електронний ресурс] – Режим доступу: // http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/322-08.
6.	Конвенція про сприяння зайнятості й захист від безробіття № 168 (1988 р.): Конвенції та рекомендації, ухвалені Міжнародною організацією праці 1965 - 1999, Том ІІ, Міжнародне бюро праці, Женева.
7.	Конституція України від 28.06.1996 року № 254к/96-ВР [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://zakon1.rada.gov.ua/laws/show/254к/96-вр.
8.	Ландерт Х. Предпринимательские инициативы в борьбе с безработицей / Х. Ландерт // Проблемы теории и практики управления. – 2014. – №4. – C. 22-28.
9.	Лошенюк, В.Є. Державне регулювання економіки: навч. посіб. / В.Є. Лошенюк. – Чернівці: Чернівецький регіональний центр перепідготовки та підвищення кваліфікації, 2013. – 74 с.
10.	Маркіна Т.Г. Право громадян на зайнятість і форми його реалізації в умовах становлення ринкової економіки: автореф. дис… канд. юрид. наук: 12.00.05 / Т.Г. Маркіна; Національна юридична академія України імені Ярослава Мудрого. – Харків, 2014. – 17 с.
11.	Мартинюк І. В. Поняття та значення стимулювання працевлаштування громадян, які є недостатньо конкурентоспроможними на ринку праці / І. В. Мартинюк // Митна справа. – 2013. – № 5(2.2). – С. 178–185.
12.	Маршавін Ю.М. Державна служба зайнятості як складова системи державного управління в Україні: функції та організаційна структура: Навч.-метод. розробка. – К.: ІПК ДСЗУ, 2014. – 26 с.
13.	Машика Ю. В. Міжнародний досвід регулювання зайнятості та можливості його використання в Україні / [Електронний ресурс] - Режим доступу: http://archive.nbuv.gov.ua/portal/chem_biol/nvnltu/19_1/213_Maszyka_19_1.pdf.
14.	Мордвінов О.Г. Управління аграрним прородокористуванням в умовах ринкової рансформації: монографія. / О.Г. Мордвінов. – К.: НАДУ, 2015. – 344 с.
15.	Никольская Г. К. Влияние глобализации экономических связей на состояние рынка труда в США / Г.К. Никольская // Труд за рубежом. – 2014. – №1. – С.13-16.
16.	Онікієнко В.В. Ринок праці та соціальний захист населення України: ретроаналіз, проблеми, шляхи вирішення: [науково-аналітична монографія] / В.В. Онікієнко. – К.: Ін-т демографії та соціальних досліджень імені М.В. Птухи НАН України, 2013. – 456 с.
17.	Офіційий сайт державної служби статистики України [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://www.ukrstat.gov.ua/.
18.	Офіційний портал Полтавського обласного центру зайнятості [Електронний ресурс]. – Режим доступу: oblrada// http://www.dcz.gov.ua/pol/control/uk/index
19.	Офіційний сайт державної служби зайнятості [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://www.dcz.gov.ua/control/uk/index.
20.	Офіційний сайт Міжнародної організації праці [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://www.ilo.org/global/lang--en/index.htm.
21.	Офіційний сайт Організації економічного співробітництва та розвитку [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://www.oecd.org.
22.	Панцир С. Політика зайнятості Європейського Союзу: перспективи для України [Електронний ресурс] / С. Панцир, А. Габріел // Часопис парламент. – 2014. – №3. – Режим доступу: http://parlament.org.ua/index.php?action=magazine&id=9&ar_id=572&as=2
23.	Пасічніченко С.В. Соціальний захист молоді у сфері працевлаштування як знаряддя реалізації державної політики зайнятості / С. В. Пасічніченко // Соціальна робота в Україні: теорія і практика . – 2013. – № 12. – С. 151–161.
24.	Порядок надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти: постанова КМУ від 16 червня 2003 року № 916-2003 [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/916-2003.
25.	Про загальні засади молодіжної політики в Україні: декларація України від 15 лютого 1992 № 2859-ХІІ [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/2859-12.
26.	Про зайнятість населення : Закон України від 05.07.2012 р. № 5067-VI [Електронний ресурс]. – Режим доступу : http://zakon.rada.gov.ua..
27.	Про затвердження Положення про державну службу зайнятості: наказ Міністерства соціальної політики від 20 січня 2015 року № 41 [Електронний ресурс] – Режим доступу: // http://zakon1.rada.gov.ua/laws/show/z0141-15
28.	Про місцеве самоврядування: Закон України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/main/280/97.
29.	Про оплату праці: Закон України 24 березня 1995 № 108/95-ВР [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/108/95-вр.
30.	Про основи соціальної захищеності інвалідів України: Закон України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/875-12.
31.	Про охорону праці: Закон України 14 жовтня 1992 № 2694-XII [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/2694-12.
32.	Про пріоритетність соціального розвитку села та агропромислового комплексу в народному господарстві: Закон України від 17 жовтня 1990 року № 400-ХІІ [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/400-12.
33.	Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні: Закон України від 5 лютого 1993 року № 2998-ХІІ [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/2998-12.
34.	Про схвалення Концепції Державної цільової соціальної програми «Молодь України»: розпорядження КМУ від 30 вересня 2015 року № 1018-2015-р [Електронний ресурс] – Режим доступу: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/1018-2015.
35.	Стратегія «Європа-2020» [Електронний ресурс] – Режим доступу:http: //ec.europa.eu/europe2020/index_en.htm.
36.	Титаренко Ю.В. Шляхи вдосконалення механізму державного регулювання зайнятості населення [Електронний ресурс] – Режим доступу:http://essuir.sumdu.edu.ua/handle/123456789/28430.
37.	Шаульська Л.В. Нові риси сфери зайнятості та перспективн її регулювання / Л.В. Шаульська // Теоретичні та практичні аспекти економіки та інтелектуальної власності. – 2015. – Вип. 2(12). Том 1. – С. 121 – 129.

ДОДАТКИ

ДОДАТОК А

ПРОГРАМА
ЗАЙНЯТОСТІ НАСЕЛЕННЯ МІСТА ПОЛТАВИ
НА 2018-2020 РОКИ
Програма зайнятості населення міста Полтави на 2018-2020 роки (далі – Програма) розроблена у відповідності до Закону України «Про зайнятість населення» та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Метою Програми визначено розширення можливостей реалізації права громадян на гідну працю, підвищення їх доходів шляхом:
створення умов для підвищення зайнятості населення;
стимулювання зацікавленості роботодавців у створенні нових  робочих місць;
збереження та розвиток трудового потенціалу;
підвищення ролі зацікавлених у перетвореннях на ринку праці учасників соціального діалогу (об’єднань організацій роботодавців та професійних спілок).
Програма розроблена на підставі показників економічного та соціального розвитку міста за 2017 рік, прогнозних критеріїв формування економічної ситуації у 2018-2020 роках, враховує динаміку процесів, що відбуваються на ринку праці міста Полтава, результати моніторингу діяльності ринкоутворюючих підприємств і організацій щодо перспективності розвитку, а також пропозиції щодо стабілізації ситуації в сфері зайнятості населення галузевих управлінь і відділів міськвиконкому. 
Головними напрямами щодо впровадження державної політики у сфері зайнятості населення, підвищення рівня зайнятості та зниження рівня безробіття на період до 2020 року визначено:
-	розширення сфери застосування праці, створення нових робочих місць;
-	підвищення професійного рівня та конкурентоспроможності економічно активного населення;
-	 посилення мотивації до легальної зайнятості;
-	формування ринку робочої сили з метою адаптації змісту професійного навчання до потреб сучасного ринку праці;
-	стимулювання зацікавленості роботодавців до професійного навчання працівників на виробництві;
-	підвищення мобільності робочої сили на ринку праці та регулювання трудової міграції;
 - посилення ролі профорієнтаційної роботи в забезпеченні балансу між попитом та пропозицією робочої сили;
-	забезпечення соціального захисту та соціальних гарантій незайнятому населенню;
-	сприяння підвищенню рівня охоплення професійним навчанням осіб з інвалідністю;
-	проведення ефективного співробітництва учасників соціального діалогу - органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, організацій роботодавців і професійних спілок.
Реалізація Програми покладена на структурні підрозділи міськвиконкому, Полтавську міськрайонну філію Полтавського обласного центру зайнятості у взаємодії з об’єднаннями роботодавців та профспілковими організаціями.
Контроль за реалізацією Програми здійснюється управлінням соціального розвитку виконавчого комітету Полтавської міської ради та Полтавською міськрайонною філією Полтавського обласного центру зайнятості шляхом постійного моніторингу виконання основних заходів та показників по району. За результатами моніторингового дослідження здійснюється щоквартальне інформування Департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації та Полтавського обласного центру зайнятості.
Основні джерела фінансового забезпечення Програми – кошти Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Фонду соціального захисту інвалідів, власні кошти підприємств, кошти інвесторів. Інші додаткові кошти на реалізацію Програми не передбачаються.

ДОДАТОК Б
Економічна активність населення за статтю, типом місцевості
та віковими групами у 2018 році¹	

 	
січень-березень	
січень-червень	

тис. осіб	
у % до всього населення                                      відповідного віку	
1282,7	
33,2	

Усе населення у віці 15-70 років	
17747,7	
61,9	
2231,2	
79,4	

у тому числі за віковими групами	

2753,5	
83,2	

15-24 роки	
1316,5	
34,0	
2492,4	
84,3	

25-29 років	
2211,2	
78,8	
4638,0	
85,5	

30-34 роки	
2714,5	
82,1	
3809,6	
70,3	

35-39 років	
2479,6	
84,0	
676,2	
13,9	

40-49 років	
4608,8	
84,9	
17207,4	
72,4	

50-59 років	
3759,9	
69,4	
676,2	
13,9	

60-70 років	
657,2	
13,5	
8543,7	
56,7	

працездатного віку 	
17090,5	
71,9	
17207,4	
72,4	

старше працездатного віку	
657,2	
13,5	
567,3	
30,1	

Жінки	
8486,1	
56,4	
944,9	
68,8	

у тому числі за віковими групами	

1218,0	
74,8	

15-24 роки	
602,5	
32,0	
1148,0	
77,7	

25-29 років	
937,3	
68,2	
2333,0	
83,2	

30-34 роки	
1190,4	
73,1	
1972,9	
66,5	

35-39 років	
1140,3	
77,2	
359,6	
12,3	

40-49 років	
2324,2	
82,9	
8184,1	
67,5	

50-59 років	
1944,9	
65,6	
359,6	
12,3	

60-70 років	
346,5	
11,8	
9339,9	
68,6	

працездатного віку 	
8139,6	
67,1	
8184,1	
67,5	

старше працездатного віку	
346,5	
11,8	
715,4	
36,1	

Чоловіки	
9261,6	
68,1	
1286,3	
89,7	

у тому числі за віковими групами	

1535,5	
91,3	

15-24 роки	
714,0	
35,9	
1344,4	
90,9	

25-29 років	
1273,9	
88,9	
2305,0	
87,9	

30-34 роки	
1524,1	
90,9	
1836,7	
75,0	

35-39 років	
1339,3	
90,7	
316,6	
16,2	

40-49 років	
2284,6	
87,0	
9023,3	
77,5	

50-59 років	
1815,0	
74,1	
316,6	
16,2	

60-70 років	
310,7	
15,9	
12320,4	
63,5	

працездатного віку 	
8950,9	
76,8	
9023,3	
77,5	

старше працездатного віку	
310,7	
15,9	
763,5	
31,1	

Міські поселення	
12267,0	
63,2	
1490,0	
81,7	

у тому числі за віковими групами	
	
1998,6	
85,1	

15-24 роки	
802,4	
32,7	
1824,3	
86,2	

25-29 років	
1469,2	
80,7	
3192,0	
86,7	

30-34 роки	
1989,1	
84,8	
2605,5	
71,9	

35-39 років	
1811,6	
85,6	
446,5	
13,2	

40-49 років	
3180,6	
86,4	
11873,9	
74,0	

50-59 років	
2581,8	
71,2	
446,5	
13,2	

60-70 років	
432,3	
12,8	
5563,2	
60,1	

працездатного віку 	
11834,7	
73,8	
11873,9	
74,0	

старше працездатного віку	
432,3	
12,8	
519,2	
36,7	

Сільська місцевість	
5480,7	
59,3	
741,2	
75,2	

у тому числі за віковими групами	

15-24 роки	
514,1	
36,3	
668,1	
79,4	

25-29 років	
742,0	
75,3	
1446,0	
82,9	

30-34 роки	
725,4	
75,6	
1204,1	
67,2	

35-39 років	
668,0	
79,7	
229,7	
15,2	

40-49 років	
1428,2	
81,6	
5333,5	
68,9	

50-59 років	
1178,1	
65,8	
229,7	
15,2	

60-70 років	
224,9	
14,9	
229,7	
15,2	

працездатного віку 	
5255,8	
67,9	
5333,5	
68,9	

старше працездатного віку	
224,9	
14,9	
229,7	
15,2	

1 Без урахування тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим,
м.Севастополя та  частини тимчасово окупованих територій у Донецькій та
Луганській областях.	

ДОДАТОК В
Індекси цін на житло у 2018 році1

(до попереднього кварталу)	
(відсотків)	
 	Первинний ринок житла	Вторинний ринок житла	
	І	IІ	ІII 	ІV	І	IІ	ІII 	ІV	
	Квартал	 квартал	квартал	квартал	квартал	квартал	квартал	квартал	
Усього	102,0	100,9	100,4 	 	100,7	98,9	102,8 	 	
 Квартири однокімнатні	101,8	100,3	100,3 	 	101,1	100,3	100,8 	 	
 Квартири двокімнатні	102,2	101,1	100,5 	 	100,6	98,1	104,1 	 	
 Квартири трикімнатні	101,6	102,1	100,6 	 	100,3	98,7	103,0 	 	
1 Без урахування тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, м. Севастополя та  частини тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях.